![](inainte.gif)
![](iconp.gif)
Când piciorul se preocupă de deget
Am fost educați că nu trebuie să ne intereseze ce face celălalt, indiferent cine este el. Noi trebuia "să ne vedem de ale noastre", așa suna expresia deja consacrată. Trebuia să privim doar la noi, la ce făceam, la ce vorbeam, la cum ne îmbrăcam, nu "la alții"! Fiecare trebuia să-și poarte de grijă dacă voia să-i fie bine!
Din acest punct de vedere și la școală eram foarte egoist. N-aș fi dat tema vreunui coleg pentru nimic în lume. Iar la lucrările de control nu permiteam nimănui să copie de la mine. Fiecare trebuia să învețe, așa cum învățam și eu! Până aici totul a fost bine.
Cu fiecare etapă a vieții eram învățat să nu mă intereseze de ceilalți într-un mod specific. Mai întâi să nu privesc la jucăriile pe care le au alții; apoi la mingea și la posibilitățile materiale pe care eu nu le aveam, iar alții, da; apoi să nu privesc la prietena altuia; apoi la soția altuia.
Cu timpul am înțeles că nu trebuie să mă intereseze de celălalt, așa încât să nu ajung să-l invidiez pentru ceea ce este și pentru ceea ce are, dar nu mi s-a spus că mai ales la moment de încercare trebuie să-i vin în ajutor. Am fost învățat să nu fac rău aproapelui, dar bine când trebuia să-i fac?
După ce m-am căsătorit, ne-am stabilit împreună cu soția, ca toată lumea, pe o stradă din localitatea noastră. Educat să nu mă intereseze de alții, nu m-a interesat că vecinii, o familie cu mai mulți copii, chiar aveau probleme serioase. Auzeam deseori injurii, se urla, se apostrofa, se ofensa, uneori era și violență fizică, dar cum să mă bag în casa lor dacă nu era treaba mea. Ajunsesem eu însumi să mă tem când se întorcea acel soț și tată acasă și tresăream la gândul că iar voi auzi și voi vedea ceea ce nimeni nu-și dorește să audă și să vadă într-o familie.
Într-o zi, din neatenție, m-am tăiat la un deget, dar m-am tăiat atât de tare încât am fost nevoit să merg la Urgențe. În ambulanță fiind, m-am gândit cât de ușor poate să i se întâmple ceva rău unui om și astfel câtă nevoie avem de ceilalți pentru a fi salvați. Până la ceilalți însă câtă nevoie avem de noi înșine pentru a ne ajuta. Dacă m-aș fi lovit și la picior, cum mai ajungeam la telefon pentru a suna la Urgențe? Sau dacă m-aș fi lovit puternic la ochi, cum aș fi putut să formez numărul pentru a suna?
După ce m-am întors de la spital m-am decis să intervin. Nu puteam să aștept să mai aud încă o dată injurii sau să văd violență. M-am dus la vecinul cu pricina și l-am invitat la mine la o cafea. Am discutat cu el trei ore și încă ar mai fi stat dacă nu trebuia să plec eu. L-am salutat cu promisiunea că o să-l mai invit.
Data următoare însă a fost el cel care ne-a invitat și pe mine și pe soție la el acasă și s-a scuzat că uneori suntem nevoiți să-l ascultăm vorbind și altceva decât ceea ce este firesc într-o casă.
Am început un dialog matur și frumos cu el, i-am spus cum vedem noi ca soți viața de familie, ce însemnăm noi unul pentru celălalt și cum ne preocupăm ca în fiecare zi să-l facem pe celălalt fericit, chiar dacă aceasta presupune un efort deosebit. I-am mai vorbit atunci despre limitele pe care le avem cu toții și despre planul pe care Dumnezeu l-a avut atunci când s-a gândit să întemeieze familia ca o unitate între două persoane diferite, dar care se completează între ele, sigur, dacă sunt conștiente de aceasta. Treptat am simțit nevoia să-i spun și că ceea ce făcea el nu era bine, ci mai degrabă era un abuz, iar el a înțeles și ne-a promis că o să încerce să se schimbe, ceea ce s-a și întâmplat.
Astăzi este unul dintre cei mai buni vecini, chiar un model de soț și cu o familie foarte frumoasă. Când mă gândesc că dacă nu m-aș fi "băgat" în casa lor sau dacă atunci când m-am tăiat la deget nu aș fi avut nevoie de picioare ca să merg către telefon... (Constantin)
Pagină realizată de pr. Felician Tiba