![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() ![]()
|
![]() |
![]() |
![]() |
![]()
Miercuri, 3 aprilie 2024
Sfinții Sixt I, al II-lea și al III-lea Papi Numele de Sixt a fost purtat de către cinci papi, dintre care primii trei sunt cinstiți ca sfinți. Îi amintim împreună în ziua dedicată primului dintre ei, deoarece comemorarea lui Sixt al II-lea, unicul rămas în calendarul universal, este stabilită la 7 august, zi în care este amintit și sfântul Caietan. Al șaselea papă (de unde poate și numele său), sfântul Sixt I și-a exercitat ministerul pontifical în două perioade: anii 115-117 și anii 125-129. Tradiția susține că a fost un roman de pe via Lata, fiu al unui oarecare Pastore. Printre actele pontificatului său se amintesc interdicția laicilor și în special a femeilor de a atinge vasele sacre și, pe de altă parte, invitația poporului de a-și uni glasul propriu cu cel al celebrantului la cântarea textului "de trei ori sfânt" sau "Sanctus". Este însă controversată prescrierea scrisorilor testimoniale pentru episcopii care se întorceau de la Roma, pentru a demonstra deplina lor comuniune cu scaunul lui Petru. Controversat este și faptul că el a murit martir (tradiția care îl afirmă este mai degrabă târzie), în timp ce pare confirmată prezența rămășițelor sale pământești la Alatri, unde au ajuns în mod miraculos, pentru că măgărița, care le ducea, nu a mai voit să-și continue drumul. Însă, este cu siguranță martir Sixt al II-lea, papă de la 30 august 257 până la 6 august 258: conform prescrierii lui Valerian, care amenințase cu decapitarea in loco și confiscarea bunurilor episcopilor, preoților și diaconilor, Sixt al II-lea este ucis împreună cu șase diaconi, în timp ce al șaptelea, sfântul Laurențiu, l-ar fi urmat după câteva zile. Fiind înmormântat în cripta papilor din catacombele "Sfântul Calixt", a fost foarte renumit, după cum arată prezența numelui său în Canonul roman al sfintei Liturghii. Ponzio, autorul biografiei sfântului Ciprian, care menționează și el martiriul său, l-a definit "preot bun și pașnic". Sfântul Sixt al III-lea a trăit cu două secole mai târziu și a fost papă din anul 432 până în anul 440. El a contribuit la definitiva înfrângere a pelagianismului, la care aderase el însuși ca preot, înainte de a fi condamnat de către papa Zosim, și pe care l-a combătut apoi cu atâta înverșunare, încât sfântul Augustin a trebuit să-l invite la moderație. A intervenit apoi pentru restabilirea comuniunii dintre sfântul Ciril din Alexandria și Ioan din Antiohia.: "Fericitul Petru apostolul a transmis succesorilor săi ceea ce el a primit... Nu este mică munca și preocuparea ce ne revin, pentru ca Biserica să fie fără pete și fără riduri". A fost și un papă constructor: lui i se datorează bazilica "Santa Maria Maggiore" și terminarea și extinderea altor biserici romane. (Text preluat din cartea Sfântul zilei de Mario Sgarbossa și Luigi Giovannini * * * Fericitul Alois Scrosoppi - Slujitorul carității Papa Ioan Paul al II-lea va beatifica duminică, 10 iunie, pe fericitul Alois Scrosoppi (1804-1884), fondatorul Congregației Surorilor Providenței, în Piața "Sfântul Petru" împreună cu alți fericiți. Trecând pragul celui de-al treilea mileniu, am început o nouă etapă a vieții noastre creștine, etapa noii evanghelizări. Călăuziți și luminați de învățătura Conciliului Vatican II pe tot parcursul anului jubiliar, am mulțumit cu recunoștință Domnului pentru înfăptuirile sale mântuitoare, celebrând cu bucurie și pasiune sfântă prezența sa în mijlocul nostru. Acum, revigorați de speranță, ne orientăm cu încredere spre veacul viitor deschis deja de acest nou mileniu. Nu știm ce anume ne pregătesc anii care urmează, dar de un lucru suntem absolut siguri: Isus Cristos, Fiul lui Dumnezeu și Răscumpărătorul omului, este prezent în Biserica pe care o călăuzește cu braț puternic, în Duhul Sfânt, spre împlinirile stării escatologice care va veni. Întăriți de credința care lucrează prin caritate și luminați de Duhul adevărului ne orientăm conștient viața spre viitorul care ne așteaptă, înrădăcinându-ne existența pe "astăzi"-ul permanent al prezenței și al lucrării răscumpărătoare a Domnului. Revigorați de această comuniune constitutivă a poporului lui Dumnezeu, voim să-l cunoaștem, să-l iubim și să-l slujim pe Domnul, convinși că numai el este împlinirea noastră. Toți creștinii de orice stare și grad ar fi sunt chemați la plinătatea vieții creștine și la perfecțiunea carității. Aceasta este calea normală a vieții creștine, cale bătătorită statornic de sfinții care ne-au precedat cu exemplul lor luminos. Unul dintre aceștia este și fericitul Alois Scrosoppi (1804-1884), fondatorul Congregației Surorilor Providenței, care va fi canonizat de Sfântul Părinte Ioan Paul al II-lea la 10 iunie. Lui îi dedicăm acest articol, nutrind speranța că exemplul său luminos ne va angaja în mod responsabil pe calea virtuților evanghelice. A. Câteva aspecte biografice Alois Scrosoppi s-a născut la 4 august 1805, la Udine (Italia), din părinții Antonia Lazzarini și Dominic Scrosoppi. Mama lui, Antonia, după moartea prematură a primului soț, Francisc Filaferro (la 30 octombrie 1800), de la care a avut un fiu, pe Carlo Filaferro, s-a recăsătorit cu Dominic Scrosoppi, la 20 februarie 1802. Din această căsătorie s-au născut Giovanni Battista-Angelo (16 martie 1803) și Luigi, supranumit în friulană Gigiút. Fratele lor mai mare, frate vitreg, Carlo Filaferro, a urmat calea eclezială, fiind hirotonit preot-oratorian la 24 septembrie 1809, de către Mons. Rasponi. Anul 1809 fusese marcat deja de unele evenimente nespus de dureroase pentru Biserică: la 5 iulie fusese arestat și făcut prizonier papa Pius al VII-lea de către împăratul Napoleon I, în timp ce la Udine episcopul consacrator al părintelui Carlo Filaferro era persecutat, umilit și împiedicat să-și desfășoare ministerul episcopal, impunându-i-se pe deasupra și domiciliul forțat. Acest climat de catacombe a devenit fermentul minunat al ministerului sacerdotal al părintelui Carlo Filaferro. Acesta, numai după un an de la hirotonire, la 15 mai 1810, a fost nevoit să părăsească Oratoriul din Udine, deoarece în acea zi fusese suprimată și Congregația Oratoriană a sfântului Filip Neri de către același Napoleon. În această ambianță de persecuție, părintele Carlo Filaferro, reîntors în sânul familiei, și-a desfășurat pe ascuns ministerul sacerdotal, slujind lui Dumnezeu și aproapelui. Lui îi datorează educația umană și spirituală cei doi frați mai mici, Giovanni Battista și Luigi. Ambii vor ajunge preoți, dar Luigi va activa până la vârsta de 50 de ani sub umbra luminoasă și ocrotitoare a părintelui Carlo Filaferro, fiind colaboratorul său cel mai apropiat în conducerea Casei celor Părăsite. Deosebindu-se încă din fragedă copilărie printr-un spirit tăcut, meditativ și smerit, pentru el conta numai ceea ce trebuia să facă și cui trebuia să slujească printr-o totală dăruire de sine. Caracterului interiorizat și activ în același timp, i se adăuga o voință de granit și o inimă sensibilă față de nevoile celor părăsiți și suferinzi. (va urma). Pr. Eduard Ferenț ("Lumina creștinului", 6/2001) * Slujitorul carității Sfântul Alois Scrosoppi (continuare din numărul trecut) Duminică, 10 iunie, în Piața "Sfântul Petru", papa Ioan Paul al II-lea a canonizat cinci noi fericiți: Alois Scrosoppi (1804-1884), fondatorul Congregației Surorilor Providenței; Agostino Roscelli (1818-1902), preot și fondator al "Surorilor Imaculatei Concepțiuni"; Bernardo de Carleone (1605-1667), capucin terțiar; Tereza Eustochio Verzeri (1801-1852), fondatoarea "Fiicelor Sfintei Inimi a lui Isus"; Rebecca Pietra Ar-Rayès de Himalaya (1832-1914) din Ordinul Maronit al "Sfântului Anton". B. În Seminarul din Udine Întărit de aceste însușiri umane și spirituale, Alois Scrosoppi s-a înscris împreună cu fratele său Ioan Battista, în toamna anului 1817, la cursurile umanistice predate în Seminarul din Udine. Ca inteligență, Alois era mai puțin dotat decât fratele său Ioan Battista, dar printr-o muncă susținută a dobândit roade superioare inteligenței sale naturale. În ultimele două cursuri teologice a reușit "eminent" la toate materiile. Sârguința sa la studiu era calificată de superiori ca "maximă", iar comportarea în seminar a fost recunoscută drept "eminentă" în practicarea virtuților. Pe scurt, în cei nouă ani de seminar, Alois Scrosoppi s-a remarcat printr-o aplecare constantă spre studiu și printr-o comportare exemplară. La el nu s-a observat nici umbră de criză vocațională. Harul, concentrarea purificatoare și studiul constant asociat voinței puternice de a-l urma pe Cristos pentru a deveni "o copie cât mai fidelă" a lui, l-au ferit de orice deviere de la drumul vocației primite de la bunul Dumnezeu. Timpul care-i rămânea liber îl dedica rugăciunii făcute în mult iubita biserică "Sfânta Maria Magdalena" sau conversațiilor edificatoare întreținute cu călugării filipini. Înainte de a primi ordinele majore, rectorul acelei biserici atestă că el a fost asiduu în practicile oratoriului și că participase încă din copilărie la exercițiile de pietate ale acelei biserici, apropiindu-se cu fervoare de sfintele sacramente ale Penitenței și Euharistiei în toate sărbătorile de peste an. Să nu uităm că pe atunci nu era încă permisă împărtășania cotidiană și că, în afara duminicilor, sărbătorile de poruncă și devoțiunile erau destul de numeroase, așa încât putem deduce că Alois se apropiase de sfânta Euharistie cel puțin de două ori pe săptămână. Fiind statornic în urmarea vocației, înainte de primirea diaconatului (22 septembrie 1826), cei care l-au examinat conform legilor în vigoare, l-au caracterizat astfel: "Optime in omnibus", foarte bun sub orice aspect. Din punct de vedere practic era un fidel urmaș al tatălui său Dominic Scrosoppi: nu era ușor să găsești un tip mai corect și mai realist decât el. Avea picioarele adânc înfipte pe pământ, era nespus de practic și de destoinic în toate. Împodobit, așadar, de virtuți și de calitățile umane necesare, Alois Scrosoppi a fost hirotonit preot la 31 martie 1827, în sâmbăta, numită pe atunci "Sitientes", în domul din Udine. Prima sfântă Liturghie a celebrat-o în Duminica Floriilor, în biserica "Sfânta Maria Magdalena". Alături, ca asistenți, erau frații săi, părintele Carlo Filaferro și Don Ioan Battista. Ne putem imagina bucuria care inunda inimile mamei Antonia și a tatălui Dominic Scrosoppi, prezenți la acest moment unic din viața unui nou preot. Părintele Alois își începea astfel ministerul său sacerdotal în semnul lui Isus cel răstignit. Ca statură era puțin mai înalt de un metru și șaptezeci, avea o constituție slabă, dar robustă, cu obrajii trandafirii și pomeții reliefați ușor. În interior, în taina ființei sale, ardea o dorință vie de a deveni și de a trăi ca un preot sfânt, un preot simplu și luminos, dăruit cu totul "căpitanului său, Cristos", spre slujirea Tatălui ceresc și a fraților săi de pe pământ, mai ales a celor umili, săraci și suferinți. Pr. Eduard Ferenț ("Lumina creștinului", 7/2001)
|
![]() |
![]() |
![]() |
![]() ![]()
|
![]() |
![]() |
![]() |
Episcopia Romano-Catolică de Iași * Bd. Ștefan cel Mare și Sfânt, 26, 700064 - Iași (IS) tel. 0232/212003 (Episcopie); 0232/212007 (Parohie); e-mail: editor@ercis.ro design și conținut copyright 2001-2024 * ![]() | ![]() |