![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
![]() ![]()
|
![]() |
![]() |
![]() |
![]()
Vă vestim viața veșnică (1In 1,2) A doua predică de Advent a card. Raniero Cantalamessa (11 decembrie 2020) „Mângâiați, mângâiați-l pe poporul meu, spune Dumnezeul vostru” (Is 40,1). Cu aceste cuvinte ale lui Isaia începea prima lectură din a doua duminică din Advent. Este o invitați, ba chiar o poruncă, actuală mereu, adresată păstorilor și predicatorilor Bisericii. Astăzi vrem să preluăm această invitație și să medităm asupra veștii – în mod absolut cea mai mângâietoare – pe care ne-o oferă credința în Cristos. Al doilea „adevăr veșnic” pe care situația pandemiei l-a adus la iveală este precaritatea și caracterul tranzitoriu al tuturor lucrurilor. Totul trece: bogăție, sănătate, frumusețe, forță fizică… Este ceva ce avem sub ochi tot timpul. Este suficient să confruntăm fotografiile de astăzi – ale noastre sau ale personajelor vestite – cu acelea de acum douăzeci sau treizeci de ani pentru a ne da seama de asta. Năuciți de ritmul vieții, noi nu dăm atenție la toate acestea, nu ne oprim pentru a scoate din ele consecințele corespunzătoare. Și iată că, dintr-o dată, tot ceea ce consideram sigur s-a dovedit fragil, ca o pojghiță de gheață pe care se patinează cu bucurie, care dintr-o dată se rupe sub picioare și face să se scufunde. „Furtuna – spunea Sfântul Părinte în acea memorabilă binecuvântare urbi et orbi din 27 martie – demască vulnerabilitatea noastră și lasă descoperite acele siguranțe false și superflue cu care am construit agendele noastre, proiectele noastre, obișnuințele și prioritățile noastre”. Criza planetară pe care o trăim poate să fie ocazia pentru a redescoperi cu alinare că există, cu toate acestea, un punct ferm, un teren solid, ba chiar o stâncă, pe care să întemeiem existența noastră pământească. Cuvântul Paște – Pesach în ebraică – înseamnă trecere și în latină se traduce transitus. Acest cuvânt evocă și el ceva „trecător” și „tranzitoriu”, așadar ceva în mod tendențial negativ. Sfântul Augustin a perceput această dificultate și a rezolvat-o în mod iluminant. A face Paștele, a explicat el, înseamnă, e adevărat, a trece, însă „a trece la ceea ce nu trece”; înseamnă „a trece din lume, pentru a nu trece cu lumea”[1]. A trece cu inima, înainte de a trece cu trupul! Ceea ce „nu trece niciodată” este, prin definiție, veșnicia. Trebuie să redescoperim credința într-o lume de dincolo a vieții. Aceasta este una din marile contribuții pe care religiile pot s-o dea împreună cu efortul pentru a crea o lume mai bună și mai fraternă. Ea ne face să înțelegem că toți suntem colegi de călătorie, în drum spre o patrie comună, unde nu există distincții de rasă sau de națiune. Nu avem în comun numai drumul, ci și ținta. Cu concepte și în contexte destul de diferite, acesta este un adevăr comun pentru toate marile religii, cel puțin pentru acelea care cred într-un Dumnezeu personal. „Cel care se apropie de Dumnezeu trebuie să creadă că el există și îi răsplătește pe cei care-l caută” (Evr 11,6). Așa rezumă Scrisoarea către Evrei baza comună – un soi de minimă denumire comună – a oricărei credințe și a oricărei religii. Pentru creștini, credința în viața veșnică nu se bazează pe argumente filozofice discutabile cu privire la nemurirea sufletului. Se bazează pe un fapt precis, învierea lui Cristos, și pe promisiunea sa. „În casa Tatălui meu sunt multe locuințe. […] Mă duc să vă pregătesc un loc? Și, după ce mă voi duce și vă voi pregăti un loc, voi veni din nou și vă voi lua la mine, pentru ca să fiți și voi acolo unde sunt eu” (In 14,2-3). Pentru noi, creștinii, viața veșnică nu este o categorie abstractă, este mai degrabă o persoană. Înseamnă a merge pentru a fi cu Isus, pentru „a face trup” cu el, pentru a împărtăși starea sa de Înviat în plinătatea și în bucuria inefabilă a vieții trinitare: „Cupio dissolvi et esse cum Christo”, spunea sfântul Paul iubiților săi filipeni: „Am dorința să mă despart de viața aceasta și să fiu cu Cristos” (Fil 1,23). O eclipsă de credință Însă ce s-a întâmplat – ne întrebăm – cu adevărul creștin al vieții veșnice? În timpul nostru, dominat de fizică și de cosmologie, ateismul se exprimă mai ales ca negare a existenței unui creator al lumii; în secolul al XIX-lea, el s-a exprimat de preferință în negarea unei lumi de dincolo. Hegel a afirmat că „creștinii irosesc în cer energiile destinate pământului”[2]. Preluând această critică, Feuerbach și mai ales Marx au luptat împotriva credinței într-o viață după moarte, afirmând că ea alienează de la angajarea pământească. Ideea unei supraviețuiri personale este înlocuită cu ideea unei supraviețuiri în specie și în societatea viitorului. Puțin câte puțin, cu suspiciune, au căzut asupra cuvântului „veșnicie” uitarea și tăcerea. Secularizarea a făcut restul, până acolo încât apare chiar nepotrivit ca să se mai vorbească despre veșnicie în rândul persoanelor culte și în pas cu timpurile. Secularizarea este un fenomen complex și ambivalent. Poate indica autonomia realităților pământești și separarea între împărăția lui Dumnezeu și împărăția Cezarului, și în acest sens ea nu numai că nu este împotriva Evangheliei, ci își are în ea una din rădăcinile sale cele mai adânci. Însă cuvântul secularizare poate indica și un întreg ansamblu de atitudini ostile religiei și credinței. În acest sens se preferă folosirea termenului de secularism. Secularismul este pentru secularizare așa cum este scientismul pentru științific și raționalismul pentru raționalitate. Chiar și delimitat astfel, fenomenul secularizării prezintă multe fațete în funcție de domeniile în care se manifestă: teologie, știință, etică, hermeneutică biblică, cultură, viață zilnică. Totuși sensul său primordial este unic și clar. „Secularizare”, ca și „secularism”, derivă din cuvântul saeculum care în limbajul obișnuit a ajuns să indice timpul prezent – „eonul actual”, conform Bibliei –, în opoziție cu veșnicia – eonul viitor, sau „vecii vecilor” cum îl numește Scriptura. În acest sens, secularism este sinonim cu temporalitate, cu reducerea realului numai la dimensiunea pământească. Înseamnă eliminare radicală a orizontului veșniciei. Toate acestea au avut un efect clar asupra credinței credincioșilor. Ea a devenit, cu privire la acest punct, timidă și reticentă. Când am auzit ultima predică despre viața veșnică? Avea dreptate filozoful Kierkegaard: „Lumea de dincolo a devenit o glumă, o exigență așa de nesigură încât nu numai că nimeni n-o mai respectă, ci nici măcar n-o prospectează. Până acolo încât se fac glume chiar și la gândul că exista un timp în care această idee impregna întreaga existență”[3]. Continuăm să recităm în Crez: „Aștept învierea morților și viața veacului ce va veni”, însă fără a da prea multă importanță acestor cuvinte. Căderea orizontului veșniciei are asupra credinței creștine efectul pe care-l are nisipul aruncat asupra unei flăcări: o sufocă, o stinge. Care este consecința practică a acestei eclipse a ideii de veșnicie? Sfântul Paul prezintă propunerea celor care nu cred în învierea morților: „Să mâncăm, să bem, mâine vom muri” (1Cor 15,32). Dorința naturală de a trăi mereu, deformată, devine dorință, sau frenezie, de a trăi bine, adică în mod plăcut, deși pe cheltuiala altora, dacă este necesar. Întregul pământ devine ceea ce Dante Alighieri spunea despre Italia din timpul său: „răzorul care ne face atât de feroce”[4]. Căzând orizontul veșniciei, suferința umană apare dublu și iremediabil absurdă. Lumea se aseamănă cu „un furnicar care se destramă” și omul cu „un plan creat de val pe malul mării pe care valul următor îl șterge”. Credința în veșnicie și evanghelizarea Credința în viața veșnică este una din condițiile de posibilitate a evanghelizării. „Dacă Cristos nu a înviat – scrie apostolul – zadarnică este predica noastră și zadarnică este credința noastră […]. Dacă ne-am pus speranța în Cristos numai în viața aceasta, suntem cei mai vrednici de milă dintre toți oamenii” (1Cor 15,14.19). Vestirea vieții veșnice constituie forța și ornamentul predicii creștine. Să privim la ceea ce s-a întâmplat la cea dintâi evanghelizare creștină. Ideea cea mai veche și cea mai răspândită în păgânismul greco-roma era că viața adevărată se termină cu moartea; după ea există numai o existență ca larvă, într-o lume de umbre, evanescentă și incoloră. Sunt cunoscute cuvintele pe care împăratul roman Adrian și-a adresat-o sieși când era aproape de moarte, conform epitafului înscris pe mormântul său:
Pentru un om care în viață a construit pentru sine locuințe cu lux incredibil (a se vizita Villa Adriana la Tivoli pentru a ne convinge de asta!), această perspectivă era și mai descurajantă decât pentru muritorii obișnuiți. Pentru propriul mormânt el a edificat Mausoleul lui Adrian, actualul Castel Sant’Angelo, însă știa bine că asta nu schimba destinul său de a merge spre „locuri incolore și fără distracții”. Pe acest fundal, se înțelege impactul pe care trebuia să-l aibă vestirea creștină a unei vieți după moarte infinit mai deplină și mai luminoasă decât cea pământească, fără lacrimi, fără moarte, fără durere (cf. Ap 21,4). Se înțelege și pentru ce tema și simbolurile vieții veșnice – păunul, ramura de palmier, cuvintele „requies aeterna” – sunt așa de frecvente la înmormântările creștine din catacombe. Vestind viața veșnică noi putem să ne bazăm, în afară de credința noastră, și pe corespunderea ei cu dorința cea mai profundă a inimii umane. De fapt, noi suntem „ființe finite capabile de infinit” (ens finitum, capax infiniti): ființe muritoare cu o dorință înnăscută după nemurire. Unui prieten argentinian care îi reproșa, ca și cum ar fi o formă de orgoliu și de prezumție, stăruința sa cu privire la problema veșniciei, Miguel de Unamuno – desigur nu un apologet al creștinismului – a răspuns într-o scrisoare: „Nu spun că merităm o lume de dincolo, nici că logica ne demonstrează asta; spun că avem nevoie de ea, o merităm sau nu, și gata. Spun că ceea ce trece nu mă satisface, că mi-e sete de veșnicie și că fără aceasta totul îmi este indiferent. Am nevoie de ea, am nevoie de ea! Fără ea nu mai există bucurie de a trăi și bucuria de a trăi nu mai are nimic să-mi spună. Este prea ușor să se afirme: «Trebuie să trăim, trebuie să ne mulțumim de viață». Și cei care nu se mulțumesc de ea?”[5]. Nu acela care dorește veșnicia – adăuga același gânditor – arată că disprețuiește lumea și viața de aici de pe pământ, ci dimpotrivă acela care n-o dorește: „Iubesc atât de mult viața încât a o pierde mi se pare cel mai rău dintre rele. Nu iubesc cu adevărat viața aceia care se bucură de ea, zi de zi, fără a se îngriji să știe dacă vor trebui s-o piardă complet sau nu”. Sfântul Augustin spunea același lucru: „La ce folosește a trăi bine, dacă nu este dat a trăi mereu?” („Quid prodest bene vivere si non datur semper vivere?”)[6]. „Totul, în afară de cel veșnic, în lume este zadarnic”, a cântat poetul nostru[7]. Pentru oamenii din timpul nostru care cultivă în adâncul inimii această nevoie de veșnicie, poate fără a avea curajul de a mărturisi asta nici măcar lor înșiși, noi putem să le repetăm ceea ce Paul le spunea atenienilor: „Cel pe care voi îl venerați fără să-l cunoașteți, eu vin să vi-l vestesc vouă” (cf. Fap 17,23). Credința în veșnicie ca mijloc de sfințire O reînnoită credință în veșnicie nu ne folosește numai pentru evanghelizare, adică pentru vestirea care trebuie făcută altora; ne folosește, înainte de asta, pentru a imprima un nou elan drumului nostru de sfințire. Primul său rod este acela de a ne face liberi, de a nu ne alipi de lucrurile care trec, de a mări propriul patrimoniu sau propriul prestigiu. Să ne imaginăm această situație. O persoană a primit evacuarea și trebuie să părăsească în scurt timp locuința sa. Din fericire, i se prezintă posibilitatea de a avea imediat o casă nou. Însă el ce face? Cheltuiește toți banii pentru a moderniza și a înfrumuseța casa pe care trebuie s-o părăsească, în loc să o mobileze pe cea în care trebuie să meargă! N-ar fi ceva nesăbuit? Or, noi toți suntem niște „evacuați” în această lume și ne asemănăm cu acel om nesăbuit dacă ne gândim numai la înfrumusețarea casei noastră pământești, fără a ne preocupa să facem fapte bune care ne vor urma după moarte. Slăbirea ideii despre veșnicie acționează asupra credincioșilor, diminuând în ei capacitatea de a înfrunta cu curaj suferința și încercările vieții. Trebuie să regăsim un pic din credința Sfântului Bernard și a Sfântului Ignațiu de Loyola. În fiecare situație și în fața fiecărui obstacol, ei își spuneau sieși: „Quid ad hoc ad aeternitatem?”, ce este asta în fața veșniciei? Să ne gândim la un om cu un cântar în mână: unul din acele cântare (se numește balanță) care se țin într-o mână și au într-o parte un taler pe care se pun lucrurile care trebuie cântărite și în cealaltă parte o greutate care arată greutatea sau măsura. Dacă ea cade la pământ, ori se pierde măsura, tot ceea ce se pune pe taler face să se ridice în sus greutatea și face să se încline în jos balanța. Totul are importanță, chiar și un pumn de pene… Așa suntem noi când pierdem măsura a tot ceea ce este veșnicia: lucrurile și suferințele pământești aruncă sufletul nostru la pământ cu ușurință. Totul ni se pare prea greu, excesiv. Isus spune: „Dacă mâna ta îți este obstacol, tai-o; dacă ochiul tău îți este obstacol, scoate-l; este mai bine să intri în viață cu o singură mână sau cu un singur ochi, decât cu amândouă să fi aruncat în focul veșnic” (cf. Mt 18,8-9). Însă noi, pierzând din vedere veșnicia, găsim deja excesiv ca să ni se ceară să închidem ochii în fața unui spectacol imoral, sau să purtăm în tăcere o cruce mică. Sfântul Paul îndrăznește să scrie: „căci suferința noastră scurtă și ușoară ne pregătește un belșug nemărginit al gloriei veșnice, pentru că noi nu căutăm cele care se văd, dar cele care nu se văd, căci cele care se văd sunt trecătoare, pe când cele care nu se văd sunt veșnice” (2Cor 4,17-18). Povara suferinței este „ușoară” tocmai pentru că este momentană, cea a gloriei este nemărginită tocmai pentru că este veșnică. Pentru aceasta, același apostol poate să spună: „Eu consider că suferințele timpului prezent nu se pot compara cu gloria viitoare care ni se va revela” (Rom 8,18). Mulți se întreabă: „În ce va consta viața veșnică și ce vom face tot timpul în cer?”. Răspunsul este în cuvintele apofatice ale apostolului: „Ochiul nu a văzut, urechea nu a auzit, nici n-a intrat în inima omului ceea ce Dumnezeu a pregătit pentru cei care-l iubesc” (cf. 1Cor 2,9). Dacă este necesar să bâlbâim ceva, vom spune că vom trăi cufundați în oceanul fără maluri și fără adânc al iubirii trinitare. „Dar nu ne vom plictisi?”. Să-i întrebăm pe adevărații îndrăgostiți dacă se plictisesc la apogeul iubirii lor și dacă n-ar vrea mai degrabă ca acea clipă să dureze în veci. Veșnicia: o speranță și o prezență Înainte de a încheia trebuie să eliminăm o îndoială care apasă asupra credinței în viața veșnică. Pentru cel care crede, veșnicia nu este numai o promisiune și o speranță, sau, așa cum gândea Karl Marx, o revărsare în cer a așteptărilor dezamăgite de pe pământ. Ea este și o prezență și o experiență. În Cristos „viața veșnică ce era la Tatăl s-a făcut vizibilă”. Noi – spune Ioan – am auzit-o, am văzut-o cu ochii noștri, am contemplat-o, am atins-o (cf. 1In 1,1-3). Cu Cristos, Cuvântul Întrupat, veșnicia a intrat năvalnic în timp. O experimentăm de fiecare dată când facem un adevărat act de credință în Cristos, pentru că acela care crede în El are deja viața veșnică (cf. 1In 5,13); de fiecare dată când primim împărtășania, pentru că în ea „ne este dată garanția gloriei viitoare”; de fiecare dată când ascultăm cuvintele Evangheliei, care sunt „cuvinte de viață veșnică” (cf. In 6,68). Sfântul Toma de Aquino spune că „harul este începutul gloriei”[8]. Această prezență a veșniciei în timp se numește Duhul Sfânt. El este definit „arvuna moștenirii noastre” (Ef 1,14; 2Cor 5,5), și ne-a fost dăruit pentru ca, după ce am primit primele roade, noi tânjim spre plinătate. „Cristos – scrie Sfântul Augustin – ne-a dat arvuna Duhului Sfânt cu care el, care oricum nu ne-ar putea înșela, a voit să ne facă siguri de împlinirea promisiunii sale. Ce anume a promis? A promis viața veșnică a cărui arvună este Duhul pe care ni l-a dat”[9]. Între viața de credință în timp și viața veșnică există un raport asemănător cu acela care există între viața embrionului în sânul matern și cea a copilului venit pe lume. Scrie marele teolog medieval bizantin Nicolae Cabassilas: „Lumea aceasta poartă în gestație pe omul interior, nou, creat după Dumnezeu, până când el, plăsmuit, modelat și devenit perfect aici, este născut la acea lume perfectă care nu îmbătrânește. După modul embrionului pe care, în timp ce este în existența întunecată și fluidă, natura îl pregătește pentru viața în lumină tot așa este cu sfinții […]. Totuși pentru embrion viața viitoare este absolut viitoare: nu ajunge la el nicio rază de lumină, nimic din ceea ce este din această viață. Nu este așa pentru noi, din moment ce secolul viitor a fost parcă revărsat și amestecat cu acesta prezent […]. De aceea deja acum le este acordat sfinților nu numai să se dispună și să se pregătească pentru viață, ci să trăiască și să acționeze în ea”[10]. Există o istorioară care ilustrează această comparație a gestației și a nașterii și îmi permit s-o relatez în simplitatea sa. Erau doi gemeni, un băiețel și o fetiță, așa de inteligenți și precoci încât, încă din sânul mamei, deja vorbeau între ei. Fetița îl întreba pe frățior: „După părerea ta, va fi o viața după naștere?”. El răspundea: „Nu fi ridicolă. Ce anume te face să crezi că există ceva în afara acestui spațiu îngust și întunecat în care ne aflăm?”. Fetița, făcându-și curaj: „Cine știe, poate că există o mamă, așadar cineva care ne-a pus aici și care se va îngriji de noi”. Și el: „Vezi tu vreo mamă pe undeva? Ceea ce vezi este tot ceea ce există”. Ea din nou: „Dar nu simți și tu uneori ca o presiune pe piept care crește din zi în zi și ne împinge înainte?”. „Dacă mă gândesc bine – răspundea el – este adevărat; simt asta tot timpul”. „Vezi – concludea triumfătoare surioara – această durere nu poate să fie pentru nimic. Eu cred că ne pregătește pentru ceva mai mare decât acest spațiu mic”. Biserica ar trebui să fie acea fetiță care îi ajută pe oameni să conștientizeze această dorință lor nemărturisită și uneori chiar ridiculizată. Trebuie să dezmințim în mod absolut și acuza de la care a pornit suspiciunea modernă împotriva ideii despre viața veșnică: aceea conform cărei așteptarea veșniciei distrage de la angajarea pentru pământ și de la îngrijirea creației. Înainte ca societățile moderne să asume ele însele misiunea de a promova sănătatea și cultura, de a îmbunătăți cultivările pământului și condițiile de viață ale oamenilor, cine a dus înainte aceste misiuni mai mult sau mai bine decât călugării care trăiau din credința în viața veșnică? Puțini știu că acea Cântare a creturilor a lui Francisc de Assisi s-a născut dintr-o tresăltare de credință în viața veșnică. Așa descriu sursele franciscane geneza cântării. Într-o noapte în care Francisc era deosebit de suferind datorită infirmităților sale numeroase și foarte dureroase, a spus în inima sa: „Doamne, vino în ajutorul infirmităților mele, pentru ca eu să le pot suporta cu răbdare”. Și imediat i-a fost spus în spirit: „Francisc, spune-mi: dacă unul, în compensarea bolilor și suferințelor tale, ți-ar dărui o mare comoară prețioasă, n-ai considera tu un nimic, în comparație cu acea comoară, pământul și pietrele și apele? N-ai fi foarte fericit?”. Francisc a răspuns: „Doamne, asta ar fi o comoară cu adevărat mare și incomparabilă, prețioasă și vrednică de iubire și de dorit”. Glasul a conchis: „Așadar, fii fericit și plin bucurie în infirmitățile și suferințele tale; de acum înainte trăiește în seninătate, ca și cum tu ai fi deja în Împărăția mea”. Trezindu-se dimineață, Francisc le-a spus însoțitorilor săi: „Eu trebuie să mă bucur mult acum în mijlocul relelor și durerilor mele și să aduc mulțumire mereu lui Dumnezeu pentru harul și binecuvântarea așa de mare care mi-a fost dăruită. De fapt, el a binevoit în milostivirea sa să-mi dăruiască mie, micul său slujitor nevrednic care încă mai trăiește aici pe pământ, certitudinea de a poseda Împărăția sa veșnică. Așadar, vreau, spre lauda lui și spre mângâierea mea și pentru edificarea aproapelui, să compun o nouă Laudă a Domnului pentru creaturile sale. În fiecare zi folosim creaturi și fără de ele nu putem trăi. Și în fiecare zi ne arătăm nerecunoscători pentru această mare binefacere și nu aducem laudă, așa cum ar trebui, Creatorului nostru”. Și așezând-se, s-a concentrat să reflecteze și apoi a spus: „Preaînalte, atotputernice, bunule Domn…”. Gândul la viața veșnică nu i-a inspirat disprețuirea acestei lumi și a creaturilor, ci un entuziasm și o recunoștință și mai mare pentru ele și i-a făcut mai suportabilă durerea prezentă[11]. Meditația noastră de astăzi despre veșnicie nu ne scutește desigur să experimentăm cu toți ceilalți locuitori de pe pământ duritatea încercării pe care o trăim; însă ar trebui măcar să ajutăm noi credincioșii să nu fim înfrânți de ea și să fim capabili să insuflăm curaj și speranță și în cel care nu are întărirea credinței. Să terminăm cu o rugăciune frumoasă din liturgie: „Dumnezeule care unești într-o singură voință cugetele celor ce cred în tine, dă poporului tău harul să iubească ceea ce poruncești și să dorească ceea ce făgăduiești, pentru ca, în nestatornicia lumii acesteia, inimile noastre să fie ancorate acolo unde se află adevăratele bucurii. Prin Cristos Domnul nostru”[12]. Traducere de pr. Mihai Pătrașcu Note: [1] Sfântul Augustin, Tratate despre Ioan 55, 1 (CCL 36, pag. 463 șu). [2] Cf. G.W.F. Hegel, Frühe Schriften, 1, în Gesammelte Werke, 1, Hamburg 1989, pag. 372. [3] S. Kierkegaard, Postilla conclusiva, Sez. II, cap. 4 (în Opere, a cura di C. Fabro, Firenze 1972, pag. 458). [4] Paradisul, XXII, 151. [5] Miguel de Unamuno, „Cartas inéditas de Miguel de Unamuno y Pedro Jiménez Ilundain”, sub coordonarea lui H. Benítez, Revista de la Universidad de Buenos Aires 3 (9/1949) 135.150. [6] Sfântul Augustin, Tratate despre Evanghelia lui Ioan, 45, 2 (PL 35, 1720). [7] A. Fogazzaro, „A Sera”, în Le poesie, Mondadori, Milano 1935, 194-197. [8] Sfântul Toma de Aquino, Summa theologica, II-II, q. 24, a. 3, ad 2. [9] Sfântul Augustin, Sermo 378, 1 (PL 39, 1673). [10] N. Cabasilas, Vita in Cristo, I, 1-2, îngrijit de U. Neri, UTET, Torino 1971, 65-67. [11] Legenda Perugina 43 (Fonti Francescane, 1591-1592). [12] Rugăciune, Duminica a XXI-a din Timpul de peste an.
* * * lecturi: 1911.
|
![]() |
![]() |
![]() |
![]() ![]()
|
![]() |
![]() |
![]() |
Episcopia Romano-Catolică de Iași * Bd. Ștefan cel Mare și Sfânt, 26, 700064 - Iași (IS) tel. 0232/212003 (Episcopie); 0232/212007 (Parohie); e-mail: editor@ercis.ro design și conținut copyright 2001-2024 * ![]() | ![]() |